-Gravskrift over det radikale venstre og enhedslisten..
Mål: At udstille de to partiers forsøg på at udskifte den etnisk danske befolkning, på sigt få både radikale og enhedslisten gjort ulovlige .
Politik: Igennem en effektiv research finde belastende ting omkring begge partier, kombinere dette med tilgængelig fakta og derigennem gjort begge partier ulovlige.
tirsdag den 29. august 2023
Brændpunkt. Det
danske udspil til et forbud mod offentlig afbrænding af hellige skrifter
efterlader Sverige helt alene: uden for NATO og med fuldt blus på
koranafbrændinger. Det er så farligt, at Finland overvejer at flytte sit
personale i lande, hvor Sverige og Finland deler ambassader.
Sverige ladt i
stikken
Under sommerens dansk-svenske drama med koranbrande har
Sveriges statsminister, den konservative Ulf Kristersson, gentagne gange
forsikret den svenske offentlighed om, at man ikke stod helt alene. På stort
set hvert eneste pressemøde har Kristersson understreget, at han samme dag
eller dagen forinden havde talt med kollega Mette Frederiksen i Danmark.
Også udenrigsminister Tobias Billström og justitsminister Gunnar Strömmer
har fremhævet, at de løbende har rådført sig med danske ministre. Et parløb i
krisehåndtering og stigende ængstelse.
Fredag ved middagstid var parløbet slut. Den
danske regering præsenterede et udspil til ændring af straffeloven, så
koranafbrænding – eller med justitsminister Peter Hummelgaards ord: »utilbørlig
behandling af genstande med væsentlig religiøs betydning for et trossamfund« –
kriminaliseres.
Det danske udspil var ventet. Efter sommerens
mange koranafbrændinger i Danmark oplyste udenrigsminister Lars Løkke Rasmussen
i slutningen af juli, at regeringen søgte efter et juridisk redskab til at
bremse aktionerne.
»Det er nogle ganske få individer, der sender
et signal, der ude i verden bliver opfattet, som om vi faciliterer en
forhånelse af de lande og deres kulturer. Og det er det signal, vi skal have
sat en stopper for,« udtalte Lars Løkke Rasmussen 30. juli til DRTV.
Demonstranter
i Beirut brænder svenske flag i protest mod koranafbrændinger. foto: Bilal
Hussein, AP, Scanpix.
I en ondsindet fortolkning stod svenskerne
altså tilbage som de eneste, der tillader en sådan forhånelse.
Et rent svensk problem
Og det danske pressemøde med justitsminister
Peter Hummelgaard, udenrigsminister Lars Løkke Rasmussen og økonomiminister
Jakob Ellemann-Jensen udløste straks to pressemøder i Stockholm. Mindre end en
time efter at de danske ministre havde afsluttet deres fremtræden, trådte
Socialdemokraternas partileder, tidligere statsminister Magdalena Andersson,
frem for den svenske presse.
»Det, der sker, når Danmark ændrer sin
lovgivning, er, at vi kommer til at stå alene og i en udsat position. Verden
vil rette blikkene mod os,« erklærede Magdalena Andersson. I et interview med
Sveriges Television understregede Magdalena Andersson, at dagens melding fra
København udgjorde en markant forandring: »Vi har hele tiden haft hinandens
ryg.«
Som oppositionsleder indskærpede Magdalena
Andersson: »Regeringen må tydeligt vise, hvordan den vil garantere det svenske
folks sikkerhed i en sådan situation.«
En time senere stod justitsminister Gunnar
Strömmer da også på podiet til et hasteindkaldt pressemøde i
Regeringskancelliet i Stockholm. Justitsminister Strömmer understregede
ligeledes den løbende kontakt med Danmark: »Der har været enighed om, at det trusselsbillede,
som genereres af forskellige manifestationer, er et fælles problem for vore
respektive landes sikkerhedssituation.«
Med de tre danske ministres erklæring var
trusselsbilledet tilsyneladende blevet et overvejende svensk problem.
Justitsminister Strömmer udstråler normalt
tung ro og troværdighed, men virkede denne fredag en anelse stakåndet efter
beskeden fra København. Han benyttede dog det danske udspil til at fremhæve den
svenske regerings egne tiltag: »Det er klogt, at vi også iværksætter en
forberedende proces.«
Strömmer annoncerede for et par uger siden, at
den borgerlige regering ser på muligheden for at udvide bestemmelserne i Ordningslagen,
så der fremover kan gives afslag på ansøgninger om demonstrationer med
henvisning til nationens sikkerhed. På sit tv-transmitterede pressemøde udtalte
Strömmer: »Andre lande finder åbenbart, at det er nødvendigt at give
lovgivningen et eftersyn.«
Terrororganisationer som al-Qaeda har
opfordret til angreb mod begge landes ambassader, men hen over sommeren er det
Sverige, der har oplevet de kraftigste reaktioner fra den muslimske verden,
herunder en ambassadestorm i Bagdad og et mislykket brandbombeangreb i Beirut.
Samtidig har den hjemlige sikkerhedstjeneste, Säpo, hævet trusselsniveauet fra
tre til fire på en skala med fem trin. Sverige er gået fra at være »et legitimt
mål« til at være »et prioriteret mål« blandt islamiske terrororganisationer, lyder
vurderingen fra Säpo.
Finland overvejer at flytte
Allerede fire dage før meldingen om den danske
lovændring blev den svenske regering bestyrket i fornemmelsen af at stå alene.
Mandag i sidste uge forklarede Finlands udenrigsminister, Elina Valtonen, i et
interview i Helsingfors-dagbladet Hufvudstadsbladet, at den finske regering
overvejer at flytte Finlands repræsentation i de lande, hvor Finland deler
adresse med svensk diplomati.
»Hvis der findes en sikkerhedstrussel mod
Sverige, og Finland er til stede i de samme bygninger, må vi tage hensyn til
det, og vores personale må flyttes til sikre steder,« udtalte udenrigsminister
Valtonen.
Hun understregede, at hun løbende var i
kontakt med sine to kolleger, Tobias Billström i Sverige og Lars Løkke
Rasmussen i Danmark: »Vi må følge situationen nøje, specielt når det gælder
lovgivning i Sverige og Danmark omkring koranafbrændinger. Vi må se, om det er
sikkert for Finland, og om vi kan forblive i de samme bygninger.«
Modsat Sverige blev Finland i april optaget i
NATO, så Sverige har gennem hele sommeren befundet sig i en dobbeltkrise. Ud
over koranbrandene står den svenske regering med en ikkeafklaret
NATO-optagelse.
Der er tale om to forbundne kriser:
Koranafbrændingerne anvendes af Tyrkiets præsident Erdogan til at blokere for
ratificeringen af Sveriges NATO-medlemskab, og de svenske sikkerhedsmyndigheder
har påvist, at Rusland i høj grad understøtter uroen og manifestationerne.
Så dér står Sverige: Man har bekendt kulør i
forhold til det aggressive Rusland, men er endnu ikke lukket ind i varmen i den
vestlige forsvarsalliance. Dette ubehagelige ophold i vadestedet er
hovedårsagen til, at Sverige trods velvilje over for Ukraine ikke har doneret
et antal JAS Gripen-kampfly – modsat Danmark, Holland og Norge, der hver især
har lovet Ukraine et antal F-16-kampfly. Det svenske forsvar mener ganske
enkelt ikke at kunne undvære kampflyene lige nu.
»Det har at gøre med, at Rusland nok er
svækket i sin kapacitet på landjorden, men ikke når det gælder luftkamp,«
udtalte forsvarsminister Pål Jonson i torsdags til nyhedsbureauet TT.
En ensomhedens sommer for Sverige: utrygt
selskab for finnerne, i nervepirrende venteposition til NATO. Og i fredags gik
danskerne deres egen vej med et afbrændingsforbud.
Zelenskyj. Besøget
er et kærkomment afbræk for en presset regering, men den politiske gevinst er
formodentlig begrænset.
Gode dage
med Volodymyr
En klog mand har engang sagt, at valg ikke vindes på udenrigspolitik –
men de kan godt tabes.
Det er måske værd at huske for oppositionen,
der i disse dage ikke kan andet end smile og bakke op, mens regeringstoppen
indtager scenen under besøget af Ukraines præsident, Volodymyr Zelenskyj. Ikke
mindre end fire topministre skulle der til under præsidentens besøg i
Skrydstrup søndag.
Det er uomtvisteligt, at regeringen med
beslutningen om sammen med Holland at donere F-16-fly til Ukraine placerer
Danmark blandt de fremmeste bidragydere til frihedskampen, hvor vi forresten lå
i forvejen. Og dermed er midterregeringens skær af teknokratstyre i hvert fald
for en stund erstattet af idealismens noget klarere lys. Selvfølgelig med den
biomstændighed, at udenrigsministeren under seancen i Skrydstrup netop var
hjemkommet fra Kina, hvor han sammen med en erhvervsdelegation havde givet
opvisning i »pragmatisk idealisme«, der er det nye udenrigspolitiske mantra.
Spørgsmålet er så, hvor stor en vindersag det
fornemme besøg egentlig er for Frederiksen, Ellemann og Løkke, der trods en
lille bedring i de seneste målinger stadig er markant bagud i forhold til
valgresultatet.
Ukraines præsident Zelenskyj omfavnes af statsminister
Mette Frederiksen efter sin tale til Folketinget. Foto: Mads Claus Rasmussen,
Scanpix.
Erfaringsmæssigt
er der ikke store vælgermæssige vitaminer i udenrigspolitik. Især ikke, hvis
regeringen fører en politik, der har bred politisk opbakning.
Udenrigs- og
sikkerhedspolitik ligger traditionelt langt nede på listen, når man spørger
vælgerne om, hvilke emner de finder vigtige. Krigen i Ukraine har dog ifølge
flere af de målinger, der blev foretaget under valgkampen sidste år, rykket en
kende på det. Men det er stadig de indenrigspolitiske emner og især sundhedspolitik,
der fylder.
At udenrigs- og sikkerhedspolitik sjældent kan afgøre valg, erfarede Poul
Nyrup Rasmussen, da han i 2001 forsøgte at udnytte efterdønningerne fra 11.
september-angrebet i USA til et valg, som skulle handle om lederskab.
Anders Fogh Rasmussen afmonterede den sag ved
at sige, at han var fuldstændig enig i den linje, Nyrup havde lagt for Danmark,
så derfor kunne man lige så godt gå i gang med at diskutere andre emner som
sundhed og udlændingepolitik.
En kende anderledes er det, når udenrigspolitikken
en sjælden gang bliver genstand for politisk splid. Eksempelvis under den
såkaldte fodnoteperiode i slutningen af 1980erne, hvor den borgerlige regering
og især daværende udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen med både held,
dygtighed og hjælp fra et slingrevornt Socialdemokrati fik gjort
udenrigspolitikken indenrigspolitisk. Lidt det samme skete under optakten til
Irakkrigen og til dels under muhammedkrisen.
Men i forhold til Ukrainekrigen er
der ingen opposition at spille imod. Så er det straks vanskeligere med sagen om
koranafbrændinger, hvor en næsten unison opposition har erklæret sig som
modstander af hensigterne om en juridisk nålestiksoperation, der skal stoppe
bålene. Her er regeringen på den ene side presset udefra af både venner og fjender,
mens den indenrigspolitisk er tæt på isoleret. Dog kan den trøste sig med, at
befolkningsflertallet ser ud til at hælde i regeringens retning.
I de tre regeringspartier er man givet klar
over, at det udenrigspolitiske rampelys ikke i sig selv giver den savnede
medvind. Socialdemokratiet og Venstre holdt i sidste uge sommergruppemøder, og
der var dagsordenen entydigt indenrigspolitisk og helt igennem classic.
Erhvervsskoler til socialdemokraterne. Skattelettelser og hjælp til
landdistrikterne til Venstre, hvis formand, Jakob Ellemann-Jensen, i øvrigt
benyttede lejligheden til for alvor at binde sig til masten i
regeringssamarbejdet ved at afskrive blå blok som et realistisk alternativ.
Slaget om de emner bliver omdrejningspunktet i
den politiske sæson. Dagene med Volodymyr Zelenskyj er trods det uomtvisteligt
historiske i begivenheden kun et for regeringen kærkomment afbræk.
Pride. Lgbt-miljøet
forholder sig tavst efter trusler og afbrænding af regnbueflag i Mellemøsten.
Ny koranaktion vil servere grillpølser i sider fra Koranen.
Sort
regnbue
Risikerer homoseksuelle at blive den næste frontlinje i kampen om
ytringsfriheden?
Det mener foreningen Frafalden, der ser en
lige linje fra de muslimske landes krav om et blasfemiforbud til homoseksuelles
frihed og rettigheder. Ifølge formanden Mustafa Sayegh, en 38-årig malermester,
der stammer fra Libanon, kan lgbt-sagen stå for skud, hvis regeringen gør det strafbart
at skænde Koranen.
»Det vil åbenlyst stille homoseksuelle
dårligere, hvis regeringen stopper koranafbrændinger. De muslimske lande bruger
en salamimetode, hvor de kræver mere skridt for skridt, for islam tolererer
hverken blasfemi, homoseksualitet eller muslimer, der forlader deres tro.
Desværre er lgbt-miljøet præget af enten politisk korrekthed eller frygt. Det
kunne være fedt, hvis lgbt-miljøet demonstrerede hykleriet i, at lande, der
straffer folk for homoseksualitet, vil lege moralpoliti i Danmark.«
Mustafa Sayegh oprettede foreningen Frafalden
i 2020, efter at han ikke ville leve som muslim. Han er ikke selv homoseksuel,
men tirsdag den 22. august demonstrerer han foran den tyrkiske ambassade ved at
læse passager højt op om homoseksuelle, kvinder og frafaldne.
Demonstranter
afbrænder regnblueflag foran den svenske ambassade i Irak i protest mod
koranafbrændinger. Nu vil en dansk forening demonstrere imod de muslimske
landes behandling af homoseksuelle. Foto: Khalid Al-Mousily, Reuters, Scanpix.
Næstformanden, en iransk kvinde, vil være
iført en hijab og klippe et stykke af tørklædet for hver passage, og sidst men
ikke mindst vil de servere grillpølser af svinekød i koransiderne.
»Det er helt bevidst for at vise respektløshed
over for Koranens ord og islam. En stor del af islams magt ligger i, at man
skal udvise respekt for religionen og imamerne, og det er en stor magt over
sindet hos mange muslimer. Det er jo ikke respekt, men underkastelse.«
– Ifølge
regeringen kan man sagtens kritisere islam uden at forhåne Koranen. Hvorfor
udelader I ikke svinekødet?
»Jeg synes, det klinger hult, at regeringen
kalder det forhånende at skænde Koranen. Det forhånende er mildest talt, at
homoseksuelle og kvinder ikke behandles lige, og at man ikke må forlade islam.
Når vi serverer svinepølser i sider fra Koranen, er det for helt konkret at
vise, at vi trodser islams påbud og Koranen.«
Demonstrationen bliver så vidt vides den
første, der vil protestere imod de muslimske landes behandling af
homoseksuelle, siden regeringens kovending i forbudsdebatten.
Afvigende og depraverede relationer
Den iranske kunstner Firoozeh Bazrafkan satte
for nylig de muslimske landes undertrykkelse af kvinder på dagsordenen ved at
rive sider ud af en koran foran den iranske ambassade. Hun rev siderne på et
rivejern og lagde strimlerne i en urne, men lgbt-miljøet har ikke markeret sig
imod de muslimske lande eller arrangeret ambassadedemonstrationer med
regnbueflag eller afbrænding af Koranen. LGBT+ Danmark ønsker ikke at udtale
sig om, hvorvidt det bør være lovligt at brænde Koranen i protest mod
forfølgelsen af homoseksuelle.
»Vi har ikke fulgt afbrændingsdebatten særligt
tæt herinde, og vi har ikke nogen kommentarer lige for nuværende.«
Sabaah, en minoritetsetnisk lgbt-forening, der
også har muslimske medlemmer, vil heller ikke blande sig i debatten.
Regnbueflaget og lgbt-rettigheder er ellers
flere gange blevet trukket ind i debatten om koranafbrændinger. I juni brændte
irakiske demonstranter regnbueflag foran den svenske ambassade i Bagdad som en
protest imod koranafbrændinger i Sverige. Hizbollahs leder, Hassan Nasrallah,
fordømte for nylig USAs accept af homoseksualitet i en tale om
koranafbrændinger.
De Konservatives formand, Søren Pape Poulsen,
der sprang ud som homoseksuel i 2014, har også kædet et koranskændingsforbud
sammen med lgbt-sagen. Han spurgte på Facebook, hvad det næste ville blive:
»Et generelt forbud mod at tegne Muhammed? At
mennesker med regnbueflag skal fjernes foran ambassader for lande, der ikke
bryder sig om homoseksuelle?«
Forfatter Glenn Bech ser den samme
forbindelse. I Deadline på DR2 sagde han:
»Hvem er det religioner almindeligvis undertrykker?
Det er almindeligvis kvinder, homoseksuelle og andre religiøse minoriteter.
Hvem er det (retten til, red.) religionskritik og blasfemi almindeligvis
beskytter? Det er kvinder, homoseksuelle og andre religiøse minoriteter.«
På 24syv ville Venstre-politikeren Jan E.
Jørgensen da heller ikke afvise, at et regnbueflag kan opfattes som krænkende,
hvis det blev brugt til at svøbe en koran. Da studieværten spurgte, om det
skulle være forbudt at »folde den (Koranen, red.) i et prideflag«,
svarede Jan E. Jørgensen:
»Det ved jeg ikke. Altså nu må vi se hvordan
lovgivningen ser ud, når den kommer.«
En bekymrende kobling
Copenhagen Pride, der løb af stablen denne
uge, har ingen af den slags happenings på programmet. Formand Lars Henriksen
har dog noteret sig sammenkoblingen af koranafbrændinger og lgbt-sagen.
»Det er en kobling, der bekymrer mig, fordi
det kan give folk en opfattelse af, at lgbt-miljøet skulle have noget at gøre
med koranafbrændinger, og sætte os i risiko.«
Lars Henriksen frygter, at lgbt-sagen vil
blive trukket ufrivilligt ind i en værdikamp, den ikke selv har valgt.
»Hvis du spørger, om man må pakke Koranen ind
i et regnbueflag, siger du samtidig, at det er en krænkelse af muslimer, og den
politisering af regnbuefolket er uhensigtsmæssig. Det er at våbengøre os i en
kamp, der ikke har noget med os at gøre. Vi bliver bare skubbet foran som et
skjold i en kamp for ytringsfrihed. Vi gøres til part i en sag, vi ikke er part
i.«
– Er I
ikke en part, når lgbt-personer bliver forfulgt, og der sættes ild til
regnbueflaget?
»Når jeg ser billederne af brændte
regnbueflag, ser jeg mere, at flaget bruges som et symbol på vestlige værdier,
end at det er rettet direkte mod regnbuesamfundet. Så min bekymring er mere
generelt samfundsmæssig, end jeg er bekymret for, at det er et had rettet
direkte mod lgbt-mennesker.«
– Tror
du ikke, at de brænder regnbueflaget, fordi de ikke kan lide homoseksuelle?
»Nu kan jeg ikke kravle ind i hovedet på de
mennesker, men jeg tror, man tager alt, man opfatter som vestligt.«
– Hvad
tror du, at mennesker, der brænder et regnbueflag, tænker om homoseksuelle?
»Jeg tror, de brænder det som en provokation
og en hadefuld handling. Det er en hadefuld ytring vendt mod vestlige værdier,
herunder lgbt-rettigheder.«
I forordet til programmet for Copenhagen Pride
står ikke et ord om islam, islamister eller islamiske regimer. I stedet står:
»Nationalister, det yderste højre, evangeliske kristne grupper, kønskritiske og
‘anti-woke’-bevægelser og mange andre ønsker at bremse og vende de fremskridt,
vi har gjort.«
–
Hvorfor nævner I ikke islamister?
»Det gør vi også, når vi skriver, at det er
nationalister og det yderste højre. Islamister er udtryk for en højredrejet
nationalisme i de lande.«
– Hvor
mange tror du forstår, at I mener islamister, når I skriver det yderste højre?
»Jeg kan jo ikke vide, hvordan folk læser det.
Så må de jo spørge.«
–
Hvorfor skriver I så ikke bare islamister?
»Det ved jeg ikke. Jeg tænker, at vi har følt
os dækket ind med det her.«
Ifølge PET er priden et højt prioriteret
arrangement på grund af »skærpet negativt fokus på lgbt+-miljøet fra militante
islamister«. Sikkerhedsniveauet er dog ikke højere end sidste år.
Weekendavisen har spurgt Islamisk Trossamfund
og Grimhøjmoskeen, om det bør være tilladt at pakke Koranen ind i et
regnbueflag. De har ikke svaret.
Danmark tilsluttede sig mandag FN-aftalen om migration ved en
konference i Marrakech i Marokko. Mu får migrant-aftalen følgeskab af en aftale
om flygtninge. Foto: AP Photo/Mosa'ab Elshamy/Scanpix
Politisk kommentator Hans Engell
beskylder statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) for at lyve om konsekvenserne
af FN-pagten Global Compact, som mandag formiddag blev tiltrådt i Marrakech.
Statsministeren fastholder, at aftalen er en fordel for Danmark og ikke skaber
nye forpligtelser
Så
har Danmark tiltrådt den omstridte FN-pagt ”Global Compact for Safe and Orderly
Migration”. Med statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) som Danmarks
repræsentant blev FN-pagten mandag formiddag godkendt med akklamation på en
konference i Marrakech i Marokko. FN-pagten skal nu endeligt godkendes på FNs
generalforsamling i New York senere på måneden.
Den
danske statsminister fløj til Marokko søndag, og i flyet på vej til det
nordafrikanske land, har Løkke muligvis haft tid til at bladre Ekstra Bladet
igennem. Hvis han gjorde det, er han næppe blevet i bedre humør, end da han i
sidste uge i Folketinget forsvarede FN-pagten overfor Dansk Folkeparti, der som
det eneste parti i Folketinget er modstander af aftalen, som partiet mener vil
åbne op for flere migranter fra Afrika og Mellemøsten.
For
i Ekstra Bladet beskylder politisk kommentar Hans Engell direkte Lars Løkke
Rasmussen for at lyve om FN-aftalen. En ”stangsur og bister Lars Løkke
Rasmussen”, som Engell skriver, sagde i Folketingssalen, at FN-pagten ikke er
juridisk bindende, ikke betyder meget for Danmark og ikke vil ændre et komma i
dansk udlændingepolitik.
Statsminister Lars Løkke Rasmussen taler på
migrantkonferencen i Marokko, hvor Løkke på Danmarks vegne har tilsluttet sig
aftale. Foto: AP Photo/Mosa’ab Elshamy / Scanpix
Hans
Engell: Rent nonsens
Men
det er ikke rigtigt, mener Hans Engell. Den tidligere forsvars- og
justitsminister afviser Løkkes argumentation om, at FN-pagten er vigtig, fordi
udviklingslande nu siger ja til at hjemtage egne borgere, som er illegale
migranter, samtidig med at Danmark og Europa ikke er forpligtet den anden vej,
dvs. til at åbne op for flere migranter. Den logik ”hænger i laser”, mener Hans
Engell:
”Afrika
er forpligtet. Vi er ikke. Hvilket selvfølgelig er rent nonsens,” skriver Hans
Engell i sin søndagsklumme i Ekstra Bladet, og fortsætter:
”
(…) Sandheden er nemlig, at erklæringen ikke er juridisk bindende, men politisk
forpligter Danmark til en tekst, som på adskillige vigtige punkter er lodret
imod den udlændingepolitik, Løkkes regering sammen med DF og S står for. At
påstå, at vi er helt uforpligede, passer simpelthen ikke”.
“POLITISK
FORPLIGTER DANMARK TIL EN TEKST, SOM PÅ ADSKILLIGE VIGTIGE PUNKTER ER LODRET
IMOD DEN UDLÆNDINGEPOLITIK, LØKKES REGERING SAMMEN MED DF OG S STÅR FOR”
Hans Engell i Ekstra Bladet Søndag
Tysklands kansler Angela Merkel ankommer til migrationskonferencen i
Marrakech. Foto: AP Photo/Mosa’ab Elshamy/Scanpix
NGOer vil bruge aftalen
Hans Engell fortsætter:
”Løkke snyder folk, fordi han lader som om, at FN-teksten ikke forpligter.
Sådan fungerer dansk og nordisk politik ikke, og Løkke ved det. Jura er ét,
politik noget andet.”
Den tidligere minister og konservative partileder forudsiger, at danske
regeringer i fremtiden vil blive mindet om indholdet i FN-aftalen fra NGOer
mv.:
”FN vil aldrig kunne samle enstemmighed om at ændre Flygtningekonventionen
fra 1951. Derfor prøver man på andre områder at omdefinere flygtninge-og
indvandrer-begreberne, så de dækker nye grupper (klimaflygtninge og andre, som
ikke opfylder konventionerne, red.). Til det formål er den nye FN-pagt
velegnet. Ikke juridisk bindende, men alligevel. Løkke og hans efterfølgere vil
i kommende år blive mindet om vores forpligtelser af Dansk Flygtningehjælp,
Amnesty, Røde Kors, FN-forbundet plus Venligboerne og andre NGO’er i flygtninge
og indvandrer-miljøet,” skriver Hans Engell.Statsminister Lars Løkke Rasmussen i aftes på
facebook.
Løkke på facebook: Fordel for Danmark
Statsminister Lars Løkke Rasmussen fastholdt søndag aften, at Global
Compact ikke lægger nye forpligtelser på Danmark. Det skete i et længere
live-indslag på hans facebook, hvor han gentager, at FN-pagten er en fordel for
Danmark.
“Der er ingen nye retlige forpligtelser på Danmark i aftalen, og jeg er
overbevist om, at aftalen vil stille os stærkere i vores arbejde med at passe
på Danmark,” siger statsministeren med henvisning til, at aftalen gentager udviklingslandenes
forpligtelse til at hjemtage egne borgere.
Nye Borgerlige:
LAD OS KOMME UD AF MARAKECH AFTALEN. Jeg deltager i samråd med udenrigsministeren om
Marrakesh-aftalen i morgen fredag den 13.09. Den har jeg skrevet om flere gange
før. Der er to aftaler, som ofte forveksles: Marrakesherklæringen, som er en
aftale mellem europæiske og afrikanske lande, og FN’s globale aftale om migration.
Der er mange ligheder mellem aftalerne. I morgen handler det om FN-aftalen.
Marrakesherklæringen blev
underskrevet uden den store offentlige debat. Som interesserede kan erindre,
blev der heller ikke talt meget om FN-aftalen, indtil kort før den skulle
underskrives, hvor der kom stor debat om den. Aftalen er positiv overfor multikultur
og vil fremme ikke-vestlig migration til blandt andet Danmark.
Det skal ske gennem en lang række tiltag herunder at sætte
positiv omtale af migration og multikultur på skoleskemaet, fremme multikultur
gennem sport, festivaler med meget mere, stoppe statsstøtte til medier som er
kritiske overfor masseindvandringen (det er defineret som intolerance, xenofobi
og racisme, men vi ved jo allerede i dag, hvordan disse begreber misbruges til
at lukke debatten ned) og meget andet.
Der var ikke rigtig nogen, som kunne forsvare indholdet, men det
blev understreget, at den ikke var juridisk bindende, og at det derfor ikke
betød noget, at vi skrev under.
Man kan spørge om, hvorfor i alverden man tiltræder en aftale,
samtidig med at man gør sig alle anstrengelser for at forsikre om, at den skam
ikke kommer til at betyde noget. Hvis man tiltræder en aftale, må det vel være
fordi, at man er enig i indholdet. Man må vel forventes at agere i
overensstemmelse med det, man har skrevet under på. Hvorfor skulle man ellers gøre
det?
Den daværende regering med Lars Løkke Rasmussen i spidsen
forsikrede, at aftalen ikke var bindende. ”Eksperterne” var sikre på, at den
ikke var. Vi blev altså lovet, at den ikke var juridisk bindende. Et lækket
notat fra EU-Kommissionens juridiske tjeneste viser, at de mener, at pagten
alligevel vil have retslige virkninger.
Samrådet i morgen handlen om netop dette: har aftalen juridisk
betydning for Danmark?
Lars Løkke Rasmussen måtte selv rejse til Marokko for at
underskrive aftalen, da hverken Inger Støjberg eller Ulla Tørnæs ville gøre
det. Han bød ikke debatten velkommen, men kom med nogle besynderlige udtalelser
om, at det var robotter på internettet, som havde blæst sagen op. Jeg var og er
meget optaget af sagen, og jeg er ikke robot. Det kender jeg mange andre, som
heller ikke er.
Nu er Lars Løkke Rasmussen væk, så var det ikke en ide at få
opsagt de to aftaler. Så slipper vi også for diskussionen om, hvorvidt de er
juridisk bindende eller ej.
Med beslutningen om at forbyde
afbrænding af koraner bevæger Danmark sig ind i en mørk fremtid, skriver
Birgithe Kosovic i dette essay. Hun stemte på Mette Frederiksen ved det seneste
valg, men nu får statsministeren hende til at tænke på samarbejdspolitikkens
frontfigur under Besættelsen, Erik Scavenius.
Først da jeg kom ud i lyskrydset ved
Dronning Louises Bro, opdagede jeg det: Ude på øen i fodgængerfeltet stod den
mørkklædte betjent i skudsikker vest og bad folk stoppe og gav tegn om, at de
ikke kunne krydse over her.
Så fik jeg øje på hans kolleger
rundt omkring. De var overalt, og først da opdagede jeg bogbrænderne på
hjørnet, og at jeg havde tabt vejret allerede ved synet af den første betjent.
Det, som jeg havde set, var ikke længere blot var en betjent, men et tegn.
Midt i hele den sædvanlige verden
trådte det brat frem, forklædt som almindelighed, som en rolig hånd, en venlig
stemme, der ikke løfter sig, og folk søgte roligt udenom. Men det var lige så
fremmedartet, og lige så uhyggeligt, som hvis det var døden selv, der var trådt
frem.
Mange ser det ikke, kun unødigt
besvær og dårlig smag. Lars Løkke oplyser, at afbrænding af Koranen ikke er i
danskernes interesser, og Jakob Ellemann-Jensen understreger, at bøger er til
for at blive læst, ikke brændt. Men det er ikke skænding af bøger, der
tilskynder til drab på syndere, frafaldne, vantro og andre, der er skadelige
for os. Det er derimod en samfundsform, hvor folk, der tager den slags bøger på
ordet, kan aktiveres af deres hjemlande til at true os med repressalier,
såfremt vi ikke begrænser endog grundlæggende rettigheder, så de kommer i
overensstemmelse med denne bogs ord.
Demonstranter foran det svenske konsulat i Istanbul, Tyrkiet.
Foto: DILARA SENKAYA.
Bogafbrænderne
konfronterer os med, at de, som ser en forbrydelse, der fortjener døden, i en
bogafbrænding, også ser mange andre forbrydelser i vores samfund, der fortjener
døden. Det er et legitimt projekt at tvinge offentligheden til at tage et opgør
med dem, der ser synd og dødssynd alle vegne iblandt os. Og i disse dage, hvor
OIC, de islamiske landes internationale samarbejdsorganisation, bekræfter
projektets legitimitet, skylder vi alle at tage bogbrænderne, der sætter deres
liv på spil, i forsvar.
Et demoraliseret socialdemokrati
Ved sidste
valg stemte jeg på Socialdemokratiet, fordi jeg anså Mette Frederiksen for at
være den eneste statsministerkandidat, der havde en dyb forståelse af
konflikten mellem os med en tradition for demokratisk livsførelse og dem med
islamistiske traditioner. Jeg nærede det håb, at Socialdemokratiet under hendes
ledelse ville trænge kulturislamismens dogmer tilbage i samfundet.
Men
Frederiksen tager gerne stillingen som NATO-chef og overlader landet til
teknokrater. Når talen falder på æresdrab, har
Kaare Dybvad Bek kun det tamme svar, at den kultur er stærkt rodfæstet i en del
af befolkningen.
Muslimer protesterer mod Rasmus Paludans koranafbrændinger foran den
svenske ambassade i London.
Foto: Martyn Wheatley / i-Images Mart.
Nu skal man
skal også selv spare op til sin ældreomsorg, måske fordi en stadigt større
andel af de studerende på velfærdsuddannelserne er fra den islamiske verden, og
Socialdemokratiet aner, at efterhånden som det danske personale forlader
plejehjemmene, vil de danske ældre også ønske at gøre det. Man foranlediges til
den tanke, at Frederiksen er gået i regering med Moderaterne og Venstre, fordi
hun er klar over, at det, som har været Socialdemokratiets danmarksprojekt
siden Stauning, vil miste folkelig opbakning, efterhånden som
velfærdsinstitutionerne bemandes af folk fra den muslimske verden.
Og når hun
efter påfaldende lang tids tavshed endelig melder ud,
at hun ikke har en klar holdning til, hvad en ytring er; at vi bruger mange
kræfter på at opbygge venskaber, partnerskaber, alliancer også med den
muslimske verden; og at et afbrændingsforbud ikke er funderet i religion, men
er en demokratisk beslutning, så hører jeg Scavenius’ stemme.
Erik Scavenius (til venstre) var bannerfører for Danmarks samarbejdspolitik
med Nazityskland under Anden Verdenskrig. Han ses her i samtale med Adolf
Hitler i 1941. Birgithe Kosovics prisbelønnede biografiske roman i to bind, Den
inderste fare, handler netop om Scavenius.
Foto: Ukendt.
Men
Frederiksen er nok godt klar, at hun nu giver efter for et pres fra den
muslimske verden, som vi ikke har gjort før, og at hun dermed åbner for en ny
præcedens. Og at som altid, når regimer forbyder eksplicitte former for
disrespekt, vil de respektløse finde nye måder at vise deres foragt. Om kort
tid vil de kunne stene Koranen, piske den eller kaste den ud fra højhuse,
ligesom man gjorde det med utugtige kvinder og homoseksuelle i Islamisk Stat.
Med tiden vil endog et foto af Koranen ved siden af en Jumbobog kalde på et
forbud. Og folks uheldige ord og gerninger vil kalde på legitim straf, som når
en skoledreng i Wakefield trues
med døden, fordi han har krøllet et par sider af en koran, og hans mor må
trygle for hans liv foran byens forsamlede muslimer, mens britiske politifolk
sidder ved hendes side og nikker for fred.
Hvis man vil
sige noget kritisk om islam, skal man ikke vente i mange år, for det vil blive
sværere, ingen tvivl om det.
Hverken moral
eller jura løser konflikten. Ytringsfriheden har altid begrænset sig selv,
enten fordi man som fællesskab er så ens og deler interesser i så stort omfang,
at kun få har lyst til at ytre sig lidt afvigende. Eller fordi man som
fællesskab har så forskellige interesser og måske endda allerede har oplevet
fjendskab imellem grupperne, at ord kan skabe så stor vrede eller frygt, at de
bliver besvaret med trusler og dødsvold.
Spørgsmålet
er: Ønsker vi en ytringsfrihed, der begrænses af den ene eller den anden
samfundsform?
Kun en koranafbrænding
Vi bliver
fortalt, at det her kun handler om dårlig smag, og at alt, hvad den muslimske
verden vil have af os, er et forbud imod at brænde Koranen af foran deres
ambassader. Men ligesom der ikke findes et magttomrum, som ikke vil blive
udfyldt, vil vores afmagt heller ikke få lov at bestå, men blive afløst af en
anden overmagt. Hvilke andre ønsker vil en sådan magt have til os?
»Bogafbrænderne konfronterer os med, at de, som ser en forbrydelse, der
fortjener døden, i en bogafbrænding, også ser mange andre forbrydelser i vores
samfund, der fortjener døden.«
Foto: 12046 Oscar Olsson/TT.
I første
omgang kan det være ret til bønnekald fra moskeerne; fredagsbøn på gader og
pladser, uagtet om det kalder til folkelig protest; indførelse af islamiske
helligdage ved siden af de danske; accept af et formaliseret parallelt
retssystem for muslimer, hvad angår familielove; ændring af pensum, så
islamiske følelser ikke krænkes; kønsopdelt undervisning på skoler med
muslimske elever og studerende. Senere kan det angå den brede lovgivning, som i
Sverige sidste år, hvor det rygte spredtes på Al-Jazeera og sociale medier, at
Sverige ville tvangsfjerne børn fra muslimske familier for at chikanere dem.
Opstandelsen var så stor, at man frygtede gengældelse i form af terrorangreb,
og formentlig har de offentligt ansatte rettet ind af frygt for deres personlige
sikkerhed, så muslimske børn de facto står uden for loven om tvangsfjernelse,
og ligesom bogbrændinger ikke er i danskernes interesse, er tvangsfjernelsen af
misrøgtede børn heller ikke i svenskernes interesse, hvis det fører til
offentlig uorden.
Men undergravningen
af myndighederne har også sine hverdagsformer som i den forstad til Göteborg,
hvor en familie på 120 medlemmer under ledelse af en imam har overtaget magten. Naboerne i bebyggelsen
trues til at overlade deres kælderrum til familien, som bruger disse til at
opbevare stoffer. Børn i skolen trues, hvis de kommer i konflikt med familiens
børn. Offentligt ansatte tør ikke tvangsfjerne familiens børn, for ingen kan
beskytte dem. Folk, der vidner imod familien i retssager, må forlade landet.
Folk, der får dummebøder af familien, må sælge hjem og forretning og forlade
området. Politiet kan ikke hjælpe nogen af dem.
»Lars Løkke (billedet, red.) oplyser, at afbrænding af Koranen ikke er i
danskernes interesser, og Jakob Ellemann-Jensen understreger, at bøger er til
for at blive læst, ikke brændt.«
Foto: Mads Claus Rasmussen.
Det samme sker
overalt i Sverige, i Danmark og ud over kontinentet, hvor enklaverne vokser
frem. Nogle familier har deres autoritet, fordi deres overhoved er en religiøs
leder, andre henter den i kriminalitet, og de netværker med hinanden. Disse
religiøse/kriminelle netværk, der bekæmper deres fjender med en hidtil uset brutalitet,
og den iransk-svenske kriminolog Ardavan Khoshnood frygter,
at udenlandske regimer vil forstå at aktivere disse netværk til at jage deres
politiske opponenter. Og således er den banale kriminalitet, terroren og den
egentlige krigsførelse forbundne.
Mønsteret er
ikke nyt. Inden for militærvidenskaben skelner man mellem »den gamle krig«,
stat mod stat, og »den nye krig«, som finder sted internt i staten. Jolles
Demmers beskriver den i »Theories of Violent Conflict«:
Den har ingen klar begyndelse, ingen afgørende slag eller erklærede
afslutninger. Den nye krig er langvarig, voldsom og afløst af perioder med
relativ fred. Territoriet har ingen klare grænser, om dagen kan det være
behersket af staten, mens andre tager over om natten. Udenlandske aktører yder
økonomisk og ideologisk støtte, og med moderne kommunikationsmidler kan
strategiske beslutninger træffes verden over og effektueres øjeblikkeligt.
Det er i denne
kontekst, man skal forstå koranafbrændingernes legitimitet.
Det gensidige ansvar
Som nation
træder vi i disse dage igennem en af historiens største porte. Det, som vi
plejede at kalde voldsmandens veto, er ophøjet til kalifatets veto.
Dem, som skal vende det, er dig og mig. Det er os som befolkning.
Når jeg spørger politikere, hvorfor
de ikke træder i karakter i kampen for frihed, nævner de gerne, at de på daglig
basis modtager mange henvendelser fra den del af os, der betragter
indvandringen som et moralsk projekt, der vil lykkes, hvis blot man kan opdrage
de amoralske til at holde op med at lave konflikter. De hører ikke meget fra os
andre, der ikke knytter vores håb til moraliseringer, men til en politik, der
trænger kulturislamismen tilbage.
Vi skal ikke skrive på sociale
medier, men til politikerne, hver gang de sætter fred over frihed. Skriv i dag.
Bed andre om at gøre det samme. Alle partier, alle politikere, helt ned på
lokalniveau, skal modtage en storm af breve. Afkræv dem svar: Hvor langt skal
vi bøje os for den islamiske verdens krav? Hvordan sikrer vi en samfundsform,
hvor vi ikke skal frygte repressalier fra den muslimske diaspora? Hvilken
fremtid venter os og vores børn? Hold dem ansvarlige for amoralen, når de
banaliserer konflikten med OIC og diasporaen, og indgyd dem mod. Som demokrater
skylder vi vores ledere at vise dem, at vi står fast bag dem, når de sætter sig
selv på spil for vores frihed. Demokratiet er ikke kun ideer, institutioner og
en karrierevej, men et konkret menneskeligt fællesskab, hvis frygt og håb de
skal være i direkte kontakt med. Vi bærer alle ansvar for at genetablere
forbindelsen mellem det høje og det lave i vores samfund, så det demokratiske
hjul kan dreje og trækker udviklingen frem i en vekselvirkning mellem folkets
ord og politikeres handling.
I politikere, som har opgivet troen
på, at integrationen vil lykkes, men kun vil kun sige det privat, er nødt til
at holde op med at foregive. Det er nu, at I åbent må tilstå, at projektet er
mislykket i en sådan grad, at vi nu træder ind i en fremtid, hvor vores samfund
langsomt kan tilrettes efter islamisk forbillede. Tilstå jeres rejse fra håb
til mismod. Vis samvittighed over det tabte. Tag ud i hvert eneste forsamlingshus,
hver kirke og forening. Mød det folk, som I skal lede, i en national samtale
om, hvordan vi skal forstå tilstanden og forholde os til den. Del jeres tanker
og følelser med os og forny forbindelsen mellem det høje og det lave.
Broderismen
Medierne spiller en afgørende rolle
i forhold til at afdække broderismen. Begrebet er introduceret af den franske
forsker i antropologi Florence Bergeaud-Blackler i hendes seneste publikation, »Broderismen og dens netværk«. Udgivelsen,
der har vakt stor opmærksomhed i Frankrig, har medført, at hun nu lever under
politibeskyttelse.
Broderismen er den islamistisk
funderede ideologi, som promoveres af Det Muslimske Broderskab og tilsvarende
organisationer. Men den kan ikke reduceres til en teologisk strømning. Med
udgangspunkt i organisationernes sociologi præciserer Bergeaud-Blackler, at
broderismen også er et handlingssystem, og at handlingerne har til formål at
samle muslimer fra alle islams retninger og vejlede dem i at gøre samfundet
sharia-kompatibelt.
Dette skal ikke forstås som en
tvangsislamisering af hele samfundet og befolkningen, men samfundet skal
gradvist og i videst muligt omfang indrettes således, at muslimer kan leve
efter sharias normer og regler. Intentionen er således netop ikke, at islam
skal tilpasse sig Europa, men at Europa skal tilpasses islam. Ifølge
Bergeaud-Blacklers studier er broderismen så udbredt i Frankrig, at det næsten
er umuligt at undslippe dens lære i
landets koranskoler og moskeer.
At broderismen også er grundfæstet i
Sverige, er dokumenteret af den svensk-egyptiske religionsforsker Sameh
Egyptson, som i foråret udgav sin ph.d., »Global politisk islam?«, hvori han
undersøger, om Islamiska Förbundet (IF), paraplyorganisationen for de muslimske
organisationer i Sverige, er infiltreret af Det Muslimske Broderskab.
Afhandlingen og forskeren bag er
kontroversielle størrelser, men dens konklusioner står fast. Egyptson påviser,
at IF har de samme ideologiske forbilleder som broderskabet, den samme måde at
organisere sig på og støtter den samme politik. Han viser også, at der er
væsentlige personsammenfald mellem grundlæggerne af IF og broderskabet. Den
helt afgørende pointe er, at hvis vi skal forstå udbredelsen af Det Muslimske
Broderskab, så kan vi ikke begrebsliggøre det udelukkende ved at betragte det
som en formel organisation, vi skal også forstå det som et uformelt netværk, en
bevægelse blandt muslimer.
»Men
Frederiksen er nok godt klar, at hun nu giver efter for et pres fra den
muslimske verden, som vi ikke har gjort før, og at hun dermed åbner for en ny
præcedens.«
Foto: EMMANUEL DUNAND.
Broderismens
netværk udbredes ikke via medlemskort og kontingent, og oftest vil sympati med
dens grundlæggere og ideologi samt forbindelser til dens organisationer og
netværk blive benægtet. Men det skal man ikke lade sig forlede af. Den er en
veldefineret konkret ideologi, der promoveres af konkrete organisationer og
aktører.
Offentligheden
har krav på at få begrebsliggjort, hvor udbredt broderismen er her til lands.
Hvad er dens ideologi og intention? Hvem er en del af den? Hvordan organiserer
de sig, og hvad er deres virkemåder? Hvordan ser de økonomiske netværk ud, og
hvem støtter dem? Er der nogen forbindelse mellem broderismens formelle
institutioner og de mange, der kalder hinanden »brødre« og »søstre«, og som for
eksempel fremsætter krav om kønsadskillelse i svømmehaller, bederum og
foranstalter en shitstorm mod Elle? I hvor høj grad har broderismen indflydelse
på den offentlige debats diskurser om islam og alle dets tilliggende emner?
Offentligheden
skal være klædt på til at kunne vise det kritisk opmærksomhed, når for eksempel
en prominent muslim som Khalid Yasin, der har arbejdet for at sprede islams
budskab i over 40 år og holdt taler i over 130 lande, er inviteret ind i
podcasten »Det muslimer taler om« på 24syv, hvor han fortæller, at Det
Muslimske Broderskabs grundlægger, Hassan al-Banna, er en af hans helte.
Offentligheden skal også notere sig, at denne sympatitilkendegivelse ikke får
værterne Elias Ramadan og Asiya Ahmed til at løfte et øjenbryn.
Vi må vide, om
den gejst, der breder sig som et systematisk modborgerskab i store dele af den
muslimske diaspora i Europa – og som udgør en fundamental udfordring for
samfundet som social organisme, for retsstaten og fællesskabet bag
velfærdsstaten – er næret af broderismen.
Broderismen og
dens tilhængere skal ikke forveksles med islam og muslimer som sådan. Men
kulturmuslimer, for hvem islam er en inderlighedens tro på samme måde, som
kristendommen er grundfæstet hos os, har mistet deres religiøse institutioner,
efterhånden som broderismen har overtaget dem. Broderisterne er professionelle
og anderledes dedikerede, og derfor har de uden konkurrence kunnet overtage
rollen som muslimers repræsentanter. Da vores myndigheder har brug for sådanne
at kommunikere med, forbinder vi nu islam med broderismens ansigt.
Vi skal
forholde os til, om broderismen er en legitim variant af islam i Europa.
»Når frihed ikke er gratis, må man gøre op med sig selv, hvor meget man er
villig til at betale for den,« mener Birgitte Kosovic. I Udenrigsministeriet
arbejder diplomatiet på at dæmpe reaktionerne på
koranafbrændinger.
Foto: Mads Claus Rasmussen.
Fred eller frihed?
Den dag da
terroren ramte i 2015, og en veninde, hvis kæreste befandt sig i Krudttønden,
ringede og fortalte, at nogen var blevet slået ihjel dernede, sad jeg og skrev
på min roman om stats- og udenrigsminister Erik Scavenius. Den dag indså jeg,
at det også var mig selv, der skulle svare: Fred eller frihed? Hvis du skal
opgive det ene ideal for at holde fast i det andet, hvad vælger du så? Vil du
fortsat træde ud i debatterne og kæmpe for ytringsfriheden og dermed risikere
dit liv? Eller vil du underkaste dig til fred og til skam over kujonagtigt at
leve dit liv, som om du er en anden end den, du er?
Den dag
begyndte en sjælelig og politisk forstyrrelse, som jeg er begyndt at forstå
aldrig holder op.
Når frihed
ikke er gratis, må man gøre op med sig selv, hvor meget man er villig til at
betale for den. Man slynges ind på bunden af sig selv, man afsløres: Er man
stærk nok til kampen? Er man skamløs nok til at lyve om sig selv? Og man
katapulteres ud til de yderste stjerner af vores samfundsunivers, for éns svar
angår samtidig alt og alle: Hvor meget af dette store vil du ofre for at
beskytte dit eget lille liv?
Jeg svarede
som Scavenius, jeg trak mig fra det frie ord – og mistede mit land, mistede mig
selv og sørgede fra mit hjertes dyb og ud til alle stjernerne. Jeg sagde, at
jeg ikke havde noget valg, for hvordan kan man vælge andet end fred, når man
lever i et samfund, der lader én stå alene i den yderste front, hvor dødsvold
er en del af forhandlingen om tilladt og ikketilladt?
Men den, som
vælger fred, kan ikke i længden bære at bevidne alle de tab, der følger, når
friheden begrænses, og hver gang vide: Det her har jeg sagt ja til. Enhver, der
ofrer frihed for fred, vil før eller siden komme til et punkt, hvor det står
klart, at mister man sin frihed, så mister man også sin fred.
Sådan går det,
fordi det rigtige spørgsmål ikke handler om fred eller frihed, men om indre
fred og frihed versus ydre fred og frihed.
»Vi skal rejse os, samle os og være dem, som vi skal være,« mener Birgithe
Kosovic.
Foto: Søren Bidstrup.
Ydre fred og
frihed deler vi med hinanden, og den kan måles i omfanget af trusler og
terroren og begrænsninger af frihedsrettigheder. Man kan bilde sig ind, at man
opretholder ydre fred og frihed, når man trækker sig tilbage til sine enklaver,
betaler sig til sikkerhed i gated communities, sender sine børn på
skoler, hvor familiernes og broderismens børn ikke er, og sparer op til sin
velfærd, så man ikke risikerer at få broderister inden for dørene. Og man kan
vedtage love, som imødekommer OICs ønsker.
Men alle disse
omveje, hvor man forsøger at undgå konflikten, ender alligevel det samme sted:
Man skal sleske over for den stupide, rå overmagt. Og når man begynder at føle
lede ved sit eget fedtede smil, indser man, at nok har man vundet ydre fred, men
den indre fred og frihed er gået tabt. Man er blevet en slave af sin frygt, man
har løjet og endda ofret det, som er større end én selv.
Den derimod,
som vælger ydre frihed, mister aldrig sin indre fred og indre frihed. Det ved
man, hvis man læser frihedskæmpernes afskedsbreve i »De sidste timer«.
Kun få vil
risikere deres liv alene for at være tro mod sig selv. Kun få er så
uforfængelige, at de vil gå ind i kampen på trods af andres foragt for deres
vrede. De fleste har brug for en ydre konkret styrke, noget større, og dette
større er altid éns fællesskab. Det skal vi styrke.
Fremtiden er
mørk. Alle må yde sit til at styrke og forny alliancerne. Folk og politikere
imellem. Folk og folk imellem. Ved middagsbordene. På arbejdspladserne.
Overalt, hvor vi mødes. Læs »De sidste timer«. Giv den til alle dine nærmeste.
Gå ind i de sværeste tanker og samtaler. Indgyd mod. Stå ved det, som vi er
kommet af, og som vi skal føre videre.
Vi skal rejse
os, samle os og være dem, som vi skal være.